novinarstvo s potpisom
Nabukodonozor i susjed došli su staroj Markovoj premjestiti krevet iz spavaće sobe u dnevni boravak. – Najprije izvucite fotelju iz boravka – kazala je, glasom u kojemu se još uvijek osjećala trunka prikrivene tvrdokornosti i nepopustljivosti, koja je ustrajala u tom samrtničkom času unatoč svim poražavajućim znakovima.
Na užarenom tjemenu, u zbunjujućoj tjeskobi, osjećao je mržnju kojoj se nije uspijevao oduprijeti. A ipak, upravo je njoj trebalo zahvaliti na omamljujućem miru i konspirativnoj premoći koja je bujala kao slatkasta omama, usmjerena prema zajedničkom neprijatelju. I bila je spremna ispuniti najljućom zluradošću jedan tako promašen, isprazan život kao što je bio njegov.
Bilo je u njemu nečeg mahnitog, suludog, što samo svježa, rasplamsana žudnja iznjedri u trenu, samouvjerena i slijepa na vanjske okolnosti, kada ga je neka neshvatljiva snaga uzela pod ruku i, bez taktiziranja i priprema, usred radna tjedna, izgurala iz školskih klupa na užeglu, prašnjavu ulicu. Na ulici više nije bio siguran kao nekada, već […]
– Jadno dijete – uzdiše žena, uvijek istom potištenosti, prilazeći dječaku koji sjedi u hladu ispred njihove kuće, velikih, zaobljenih ušiju čije resice strše na rubovima kape ispod koje istom zatupljujućom silinom bubri njegova ogromna glava, i čekinjasti čuperci poput mladih povijuša izbijaju iz balavih nosnica i okruglih ušiju. – Bok, Borise! – pozdravlja ga […]
Slabovidni je isprva vjerovao da mu vid propada, jer je u mladosti ”trošio” oči sjedeći u stiješnjenoj kabini dizalice, buljeći u sićušne ljude i teret koji je milimetarskom točnošću prenosio s jednog mjesta na drugo, stalno na oprezu, pazeći da nekoga ne prignječi i povrijedi. Bio je gospodar gradilišta, visoko gore među skelama i krovovima. […]